Da Ruth og jeg flyttet til Brooklyn, var det som å flytte til en utpost.
For vennene våre på Manhattan var det som å flytte til Nebraska.
Det var umoderne, men et godt sted for en kunstner som meg som strevde.
Vi likte oss der, og det var bra,-
-for vi hadde ikke råd til noe annet.
-God morgen, Mr Rahim. -God morgen, Mr Carver og Dorothy.
I morgen skjer det. Er dere klare til å flytte?
-Jeg vet snart ikke. -Jeg ville dra om jeg kunne.
-Hvor ville du flytte? -New York er jo verdens beste by.
Hallo? Ruth?
Man skulle tro hun sto på havets bunn. Ruth?
Hallo? Ruth?
Hva skulle jeg ha her inne?
Du forsvinner.
Alex, stå stille. Er du ved døra? Ja, det står på hyllen.
Nå er Lily her. Vi snakkes senere.
Hvordan orker dere det, tante Ruth? Jeg er i førtiårene og helt ferdig.
Du godeste... Jeg må gjøre noe med kondisen.
Unnskyld, hvor er Times?
Vekk med det her. Det blir fullt hus i morgen.
Jeg fikk det av moren din. Hun røyket altfor mye.
Folk gir vel ikke lenger askebegre i gaver.
Jeg tror ikke at de blir laget lenger.
Opp med gardinene. Lys er penger. Husk det.
-Hvor mange kommer? -Vi vil bare ha seriøse kjøpere.
Det er alltid noen som bare er nysgjerrige.
Så får de det godt med seg selv. Eller verre. Hvem vet?
Når man prøver å selge, må det ikke være rotete.
Jo mindre, desto bedre. Bøkene må vekk.
Tsjekhov! "Damen med hunden". Jeg elsket å undervise i den.
Jentene likte den. Men ikke guttene.
-Har onkel Alex ombestemt seg? -Han er fremdeles usikker.
Kunstnere kan ikke forholde seg til virkeligheten. Det kommer nok.
Dere kan sikkert få rundt en million.
For to år siden kunne dere ha fått mer.
Kvartalet har endret seg. Nå er det kult, og det vrimler med hipstere.
Og eliten. Mødre med barnevogner som koster det samme som en Chevy.
Og bankmenn med nesa begravd i en smarttelefon.
De krysser gaten mens de handler aksjer, men det er lite lurt.
Kvartalet har sin egen helsekostforretning.
Nå mangler vi bare sivilisasjonens høyborg, en Apple-butikk.
Men til tross for forandringene, kommer jeg til å savne stedet.
Kom nå, Dorothy. Kom igjen, vennen. Sånn.
-God morgen, Mr Carver. -Hei, Erica.
-Er dere klare til å åpne huset? -Tja...
-Markedet har stagnert litt. -Vi sender bare ut en føler.
Når du våkner i morgen,-
-setter du denne på og lar det småkoke.
Det sprer hygge. Det virker hver gang.
Forhåpentlig biter folk på. Bygningen egner seg til unge. Det er jo trapper.
Kom igjen.
Jeg vet at du er sliten. Det er jeg også.
Kom nå.
-La meg prøve. -Jeg klarer å låse opp en dør.
Sånn.
-Hva gjør du? -Jeg bærer min brud over dørstokken.
Brud? Vi har vært gift i to år.
-Liker du den? -Om jeg liker den?
Jeg elsker den. Den er bare så lys.
Hei. Jeg heter Alex Carver. Min kone og jeg har flyttet inn.
Og når du... Hei, Alex.
Hei, Dorothy. Er dere klare til i morgen?
-Hva er det for en lukt? -Kanel. Det sprer hygge.
-Det lukter som et horehus. -Og hvordan lukter et horehus?
Det lukter sånn.
Det første paret kommer klokken ni.
-Hvorfor ikke klokken seks? -Hold nå opp, Alex.
Det kommer mange på besøk, så kan du ikke rydde i atelieret?
Værelset ser mindre ut når det er rotete.
Det går nok bra. A demain.
Ha det, Lily. Vær nå snill.
-Hun snakker for mye. -Det er vi enige om.
Rommet har vært mitt atelier i over 40 år.
Hvor maler jeg om et år? Vil det ha en utsikt?
Har det overhodet et vindu?
-Kan de ikke stå her borte? -Jeg tar det.
-Fint. -Jeg har det.
-Ruth. Vi gjør en feil. -Hva skal jeg gjøre, Alex?
-Det står allerede i avisen. -Lily presser oss som sin mor.
-Sarah var jo syk. -Hvor skal vi flytte hen?
Med en million dollar kan vi bo hvor som helst.
Kanskje får vi en million. Det koster en million for et sted som det her.
Flyttingen og salget koster også.
-Så finner vi et billig hus. -Vi flytter ikke fra New York.
Nei. Vi skal bare ha et sted hvor du kan male, og en heis.
-Jeg takler trappene bedre enn Lily. -Ja, foreløpig.
-Men hva med senere? -Det vet jeg ikke.
Jeg har lest om slike visninger. Folk stjeler ting.
Ok, så nagler jeg møblene fast til gulvet.
Jeg liker ikke at folk skal snoke i våre ting.
Du trenger ikke være hjemme. Du kan dra på kino.
Kanskje jeg gjør det.
Vi sonderer bare terrenget. Helt uforpliktende.
Hva er det, skatt?
Det er noe galt med Dorothy. Hun skjelver.
Da jeg løftet henne, pep hunn. Skal vi ta henne med til dyrlegen?
Det er nok ingenting. Sist gang var den bare luft i magen.
Pass på at du ikke faller. Hun skjelver fordi hun er redd.
-Vi kunne godt trenge en heis. -Ja, men vi har ingen.
-Hva har skjedd? -Det er vist ryggen.
-Vil dere ha en drosje? -Ja, takk.
Brenner det?
En tankvogn sitter fast på Williamsburg Bridge.
Det er alltid noe. Takk, Mr Rahim.
Lykke til med hunden.
-Tankvognen sperrer to veibaner. -Trafikken har gått i stå...
Snakker de om broen? Kan du skru ned musikken?
...sperrer Williamsburg Bridge. Borgermesteren advarer folk.
-Jeg hører ikke noe. -Har du glemt høreapparatet?
En tankvogn sitter fast på broen. Borgermesteren ber folk bli hjemme.
-Burde vi ha tatt tunnelen? -Nei.
-Hva er i veien med hunden? -Det vet vi ikke.
Kanskje den har spist en plastpose. Det gjorde hunden min en gang.
Stakkar.
-Ok, takk. -Behold resten.
God bedring til hunden. Posen kommer ut i morgen.
-Skal jeg bære henne? -Nei. Vi er snart framme.
-Går det bra? -Ja.
Hun lå i sin egen urin, og da jeg løftet henne, pep hunn.
Ok, Dorothy. La oss se hva som skjer.
Det er nok en prolaps, men vi må sende henne i CT.
Er det dyrt? Jeg spør bare, Ruth.
-Det er ikke billig. -Hvor mye?
Rundt tusen dollar.
-Men det må skje med en gang. -Greit.
Ok, Dorothy. Ok.
-Kan de ordne en prolaps? -Hvem vet?
-Vi må forberede oss på det verste. -Ikke si det.
-Hun er ti år gammel. -Det er da ikke så gammelt.
-Du er eldre enn henne i hundeår. -Takk.
Prolapsen er mellom T13 og L1. To tredeler ned på ryggsøylen.
Som regel krever det en operasjon.
-Og hvis du ikke kan fikse det? -Dyr tilpasser seg lett.
Jeg har sett hunder med lammelser leve en helt liv med støttehjul.
-Støttehjul? -Men la oss ta et skritt av gangen.
Vi holder henne på steroider. Dra hjem. Så ringer vi i morgen.
Jeg liker ikke å gå fra henne.
Ta det med ro. Dyr aksepterer sin skjebne.
De går ikke rundt og tenker. De lever i øyeblikket.
Skal vi sette en grense?
-Hva mener du? -Vi må jo være realistiske.
Det er grenser for hva vi kan betale. Dyr lever i øyeblikket.
-Vi må også tenke på Dorothy. -Tenk over det.
-Jeg ringer i morgen. -Hva er det?
Det er et skjema. "Nei til gjenoppliving".
-Hvorfor skrev du under? -Vi må være realistiske.
Det er ikke ditt valg. Vi må gjøre det vi kan.
-Kanskje vi ikke kan gjøre noe. -Man kan alltids gjøre noe.
Det er kanskje det beste for henne.
Hvorfor forventer du alltid at alt går galt?
Jeg forbereder meg bare på det verste.
Det vet jeg godt etter 40 års ekteskap.
-Vi hadde samme diskusjon... -Diskusjon? Det er en krangel.
Jeg gjør bare det jeg mener er best.
Greit, men det spiller ingen rolle, for Dorothy vil nok klare seg.
RYGGSKADER HOS HUNDER
Sjåføren er forsvunnet, og politiet vil ikke si mye...
Politiet har identifisert den mistenkte som Abdul Pamir.
Hvor er han? Hva vil han? Og hvorfor stakk han av?
-Har du tatt medisinen din. -Ja, skatt.
Jeg har snakket med flere mennesker på broen...
Jeg går opp på taket.
-Larry! Nei! -Nyt livet som pensjonist.
Ellers takk! Det kan dere bare glemme.
Hva gjør du, skatt? Hva er det?
Mange takk. Jeg elsker deg.
Vent... Det er noe på ferde her.
Å nei. Nå blir det problemer.
Så søt du er!
Hva skal vi kalle henne? Jeg har et forslag.
Dorothy. Du er ikke i Kansas lenger. Herregud...
Tusen takk. Jeg elsker deg.
-Så ikke du på nyhetene? -Det skjer jo aldri noe nytt.
Nei, men folk føler seg trygge når de hører den slags.
De er ynkelige, men vi har tomater.
Hvor mange fikk vi i fjor? Åtte? Så kostet de ni dollar hver.
Vi kunne ha spist på Four Seasons for mindre enn det.
-Jeg rydder opp. -Det kan vi gjøre i morgen.
Folkene kommer klokka ni. Lily skrev en liste over hva jeg må gjøre.
Ingen går på boligjakt i morgen. Ville du kjøpe en leilighet i helgen?
Du er visst glad for problemene på broen.
Ja, jeg har planlagt det for å spolere Lilys arrangement.
Det kunne ligne deg.
Du lovte Lily å rydde opp i atelieret, Alex.
Bombeeksperter er på stedet for å lete etter sprengstoff.
Det vrimler med politi. Det er ikke bekreftet, men...
Det er Lily. Hva skjer på broen?
Rolig. Jeg solgte en leilighet i Tribeca dagen etter 11. september.
Nå får vi bare de seriøse kjøperne. Vi ses halv ni i morgen.
Ok, takk.
-Abdul Pamir. -Sosiale medier har et bilde.
-Er det en muslimsk hatt? -Ja, det er en kufi.
Lily kommer med det første paret klokken halv ni.
Ikke noe kan stoppe en eiendomsmegler.
Hva kalte Lily det? Rot.
Tenk at mitt livsverk er mindre verd enn det rommet jeg malte det i.
Men hvordan kan jeg takke nei til en million dollar?
Jeg etterlater meg ikke annet enn...rot.
Kom igjen. Her.
Ja? Ja, det er meg.
Dorothy er stabil, så jeg vil gjerne operere i morgen.
Skatt? Dyrlegen vil operere i morgen.
Ja. Det forstår jeg. Ja, selvfølgelig.
Hvis vi venter, belaster det hjertet.
-Hva er sjansen? -Hva er sjansen for å bli bra?
-Rundt 60-40. -60-40.
I hennes favør?
Det er ingen garantier. Man kan aldri være helt sikker.
-Vil dere at vi skal fortsette? -Ja, det gjør vi.
Operasjonen koster minst 10 000 dollar.
10 000? Det er mye penger.
-La meg snakke med ham. -Skatt...
Det er Mr Carver. Hallo?
-Hva er det? -Den virker ikke.
Det er Mr Carver.
Gjør hva alt som står i din makt for å redde Dorothy. Glem skjemaet.
Pengene betyr ikke noe. Gjør det du må.
-Hva? -Det vet du godt.
Vi har begynt en ny dag på WZRZ, din radio.
Williamsburg Bridge er fremdeles stengt.
Om et øyeblikk er vi der, men først har vi studioet fullt av nygifte.
Den mistenkte, Abdul Pamir, kommer fra Usbekistan.
Se her. "Dramaet på broen!"
Det lyder nesten som en forlystelse.
Pamirs kollegaer kaller ham en stille og snill, ung mann.
...som ødelegger boligmarkedet.
Familien er klar med en uttalelse.
Abdul Pamir er en hengiven sønn. Ja, han er født i Usbekistan,-
-men han ble amerikansk statsborger for to år siden.
Vi vil bare ha ham hjem i god behold.
Hallo? Doktor Kramer.
Skatt, det er doktor Kramer.
Dorothy overlevde operasjonen.
Men da hun våknet, fikk hun et anfall.
Det bekymrer meg. Hun er jo ikke ung.
Bedøvelsen er snart ute av kroppen. Jeg ringer når jeg vet mer.
Takk for det. Det var ikke godt nytt.
Ok. Slå av fjernsynet.
-Jeg vil ikke se dem. -Så gjem deg.
God morgen. Dette er familien Schuyler.
-Det er Mrs Carver. -Kall meg bare Ruth.
-Jeg heter Jenny. -Kom inn.
-Hvor er Dorothy? -Hun er blitt operert...
-Man får ha dyr her. -Vi har ingen.
Ser dere hvordan gangen gir en fornemmelse av plass?
Merk dere kjøkkenets størrelse. Det er lys fra begge sider.
Man må nærmest ha solbriller på når man spiser frokost.
-Soverommet er her inne. -Hallo?
Vi ser på en gammel leilighet. Hvem vil kjøpe med det som skjer der ute?
Dette er vaskerommet. Og her har vi et stort skap.
Jeg elsker bordgulv. Jeg hater parkettgulvet hjemme.
-Hvem har oppfunnet parkett? -Det føles som å gå på et brettspill.
-Det er badet. -Bare ett?
-Det har jeg sagt. -Herregud. Ja, jeg lytter.
Enda et soverom.
-God dag. -Det er min manns atelier.
Og jeg er hennes mann i atelieret. God dag.
-Er ikke utsikten skjønn? -Jo.
Det opplagte barneværelset. Eller en hjemmekino.
Her er det mye plass når vi får fjernet alt.
Nei, det har jeg jo sagt. Hører dere ikke etter?
Min mann er finansmann. Eller var. Er.
Vi har hatt et par tøffe år. Vi måtte selge leiligheten på to etasjer.
Terapeuten vår sier vi bør senke forventningene.
Hun mener at det vil gi god karma å bo et sted som dette.
Vi har ikke bruk for så mye. Hvem har egentlig det?
Man kan jo alltid bo i en pappkasse under broen.
-Gaten er veldig ettertraktet. -Takk for at vi fikk komme.
-Skal jeg følge dere ut? -Ok.
-En bra start. -De andre blir bedre.
-Det kan ikke bli verre. -Skatt...
Det er gode nyheter og dårlige nyheter.
Hun liker leiligheten, og det er det som teller.
De liker området, men er bekymret for bråket på broen.
-Det er over om en uke. -Ja, men hvis det kan skje én gang...
-Hva skjer? -Det er ingen bombe i tankvognen.
Men politiet mener at mistenkte kan være bevæpnet.
-Kaller de ham terrorist? -De vet ingenting.
Hvis man ser noe, skal man si ifra. Mange år etter 11. september...
Det neste paret.
Kom bare opp.
Har han en bombe? Bærer han selvmordsvest?
Vi har flere spørsmål enn svar.
De utelukker ingenting, men vi kan ikke bekrefte at det er en bombe.
-Hvorfor snakker dere så om det? -De bare finner på ting.
-Jeg kommer. -Ok.
Det er ingen bombe i tankvogna. Dette er Mrs Carver.
-Hei. Hva heter hunden? -Harold.
-Får jeg klappe ham? -Nei! Han har på seg vest.
Han skal bli førerhund og lære å skjelne mellom moro og alvor.
-Jeg heter Annie Meyer. -God dag. Vi har også en hund.
-Den er her ikke nå. -Nei, hun er på sykehuset.
-Harold! På plass! -Han lukter nok vår hund.
Den burde ikke oppføre seg sånn.
En dag trekker han deg inn under en lastebil.
Er ikke kjøkkenet fantastisk? Masse skapplass og lys.
Når man spiser frokost, må man nærmest ha solbriller på.
La oss gå inn i stua. Den er her.
Du må ikke røre hunden.
Det er stuen. Legg merke til lyset.
-Og det her er... -God dag.
Nei, Harold. Unnskyld. Han er ikke trent.
-For et deilig rom. -Ja, ikke sant?
-Gå vekk, Harold. -Kanskje han vil kjøpe noe.
Vil dere se soverommet? Det er denne vei.
-Det er flott. -Er alt i orden?
Alle har en mening.
-Hva synes du? -Jeg har sett bedre.
-Er du interessert? -Meg? Nei, da.
Jeg ser bare. Jeg skriver en bok om visninger.
-Takk. Folk er veldig interessert. -Er du sikker?
Abdul Pamir er fremdeles etterlyst.
Vitner hevder å ha sett ham, men han er fortsatt på frifot.
Tankvognen er flyttet, og veien er åpnet igjen.
Unnskyld.
-Unnskyld! -Unnskyld meg.
-Ikke gjør det, er du snill. -Vi sier ikke nei til Justin.
-Jeg kan si nei. -Vi foretrekker å forklare.
Vet du hvorfor det er upassende å slå av og på lyset, Justin?
Det driter jeg i.
-Sjarmerende. -Takk.
Skifte ut dørene med glassdører. Taklistene må vekk.
Undersøk om bjelkene er til pynt eller bærende.
Tillater de at man har pasienter her? Jeg er psykoterapeut.
Så har du kommet til rette sted.
Og hva gjør denne veggen?
-Den holder nok taket oppe. -Takk.
Hvis vi river ned veggen, kan vi åpne soverommet.
Vinduene må byttes, Alt dette skrotet må fjernes.
Unnskyld, hva er meningen med badekaret?
Da vi var i Brentfield, fikk vi øye på et antikk...
Takk. Få Roberto til å fjerne inventaret.
-Den falt av. -Takk...
Nå holder du vel øye med alt?
-Kan de ikke slå av fjernsynet? -Jeg har allerede spurt.
Kanskje vi bør lage popkorn.
Unnskyld, har dere selv malt badet i den fargen?
Nei. Noen brøt seg inn en kveld og malte badet.
Er det mye kriminalitet her?
Har dere merket vinduet på badet?
-Hva gjør du? -Ikke noe.
-Kan du ikke spørre om Dorothy? -Dyrlegen lovte å ringe.
Unnskyld, kan man ha planter i branntrappen?
Det er en takterrasse.
-Min mann har planter der oppe. -Har han? Bra jobbet.
Mine planter er til medisinsk bruk.
Hei. Det gjør vel ikke noe?
Jeg legger meg alltid på soverommet.
Det er vel denne stillingen jeg kommer til å ligge i her inne.
-Det er en fantastisk leilighet. -Vi er glad i den.
-Kan du ikke slukke lyset? -Selvfølgelig.
Takk.
-De bråker veldig. -Det pleier de ikke.
-Hvor lenge har dere bodd her? -40 år.
40 år.
Det er en fantastisk utsikt.
Ja. Ja.
Ja, vi liker den.
-Overveier du å kjøpe? -Moren min gjør det.
-Hvem av dem er hun? -Hun ligger nok i senga deres.
-Gjør hun? -Det gjør hun alltid.
Ta det med ro. Hun kjøper den ikke. Vi har ingen penger.
-Nei, vel. -Hvorfor selger dere?
Godt spørsmål.
-Har dere en hund? -Ja. Hun er på sykehuset.
-Hva har skjedd? -Hun er bare gammel.
-Hva heter du? -Zoe.
Zoe? Fint navn.
Hva er det?
Det er en platespiller, Zoe.
Den brukes til å spille plater.
Disse platene kaller man LP-er. Det står for "long play".
Man løfter opp armen. Det sitter en nål inni.
Så setter man den forsiktig på platen.
-Jeg liker den sangen. -Det gjør jeg også.
Hvem er det?
-Det er min kone. -Jeg liker brillene hennes.
De var toppmoderne da.
Hva betaler skolen deg for å stå modell?
Fem dollar. Ti, hvis det er over tre timer.
Så ta deg god tid. Jeg trenger pengene.
Jeg går ingen steder i denne munduren.
-Har du vært soldat? -Ja.
Vietnam?
Jeg diskuterer helst ikke politikk eller religion her.
I min familie er politikk det samme som religion.
Er du klar?
Vent litt. Jeg vil prøve noe annet med deg.
Skal jeg tilkalle politiet?
-Hvor lenge har du hatt de brillene? -De her?
-Siden jeg var liten. -Ta på disse.
-Nei. -Hvorfor ikke?
Da kan jeg ikke se noe.
Jeg er den eneste i rommet som trenger å se noe.
Ta dem av og gi dem til meg.
Du er den første som heller vil ha meg til å kaste brillene enn klærne.
Så gi dem til meg.
Ta dem selv.
Veldig kult. Det er den kvinnen jeg vil male.
-Hvorfor valgte du meg? -Hva mener du?
Blant alle modellene. Hvorfor meg?
Camille er mye flottere. Alle velger henne. Hun er så pen.
-Jeg går ikke etter de pene. -Takk for det.
Jeg mener bare at det ikke er det viktigste.
-Hva er viktig? -At du er ekte.
Godt svar.
Mal bildet ditt. Du har tre timer.
Mange takk. Bare ring hvis dere har noen spørsmål.
Det var ille. Det burde telle som en av de ti plagene.
Hundedamene er interessert.
-Jeg går en tur. Vil du ha noe? -Vi mangler melk. Hva?
Hundedamene er interessert. Og de med like gensere.
Men vi får ikke et bud med den galningen på gaten.
Å nei, jeg har glemt tiden. Jeg er tilbake om en time.
Det klarte vi fint. Ikke sant?
Gjorde vi? Jeg vet snart ikke.
Vi står her med Debbie Hoffman-
-som ble holdt som gissel av den mistenkte terroristen Pamir.
-Hva skjedde? -Jeg skulle til å telle opp.
Han kom inn, og jeg sa at det var stengt.
Så du en bombe? Kanskje under jakken?
-Kanskje. -Hva skjedde så?
Han tok alle pengene fra kassa. 200 dollar.
Jeg ba ham legge dem tilbake. Han mumlet noe og løp sin vei.
-Hva sa han? -Jeg forstår ikke muslimsk.
Hun tror "muslimsk" er et språk.
Hun kunne fått jobb i utenrikstjenesten.
Hundedamene har lagt inn bud på leiligheten. Hvor mye?
-850. -Ikke mer?
-Det er da et bud. -Ja. Skal vi si ja?
Ta det med ro. Vi har bare vært på markedet i tjue minutter.
Hvis han sprenger seg selv i lufta, er det kanskje det høyeste budet.
Vi venter til det er overstått. Så går prisene opp igjen.
Det er opp til dere. Vent. Det er noen som ringer. Hallo?
-Burde vi ikke overveie det? -Nei.
-Hvorfor ikke? -Budet er for lavt.
Genserne er villig til å by 875.
Men de vil ha svar nå, for de blir ikke med på en budkrig.
Så budet gjelder bare i et kvarter.
Jeg ringer til Genserne og avslører Hundedamenes bud.
Og så holder jeg Hundedamene gående.
-Det er forvirrende. -Jeg er god til det her. Mr Hewitt?
Jeg ringer til dyrlegen.
Han sier bare at det ikke er skjedd noe på en time.
Ruth, du må ikke bekymre deg.
Når jeg bekymrer meg, er jeg mer rolig.
Gode og dårlige nyheter. Hundedamene trekker seg muligens.
Genserne vil diskutere det.
-Hva er den gode nyheten? -Vi har en tredje person.
Kvinnen med blå tights. Psykiateren.
Hva byr hun?
-885. -Ok, skal vi si ja?
Dette er muligens en budkrig, og da fordufter fornuften.
Enkelte er villig til å gi deres førstefødte.
Jeg forteller Hundedamene og Genserne om det nye budet.
Så ringer jeg til Blå Tights og sier at vi overveier.
Snakker vi om indianere? Blå Tights og Ensomme Ørn.
-Genserne og Løpende Ørret. -Ørreter løper ikke.
Ok... Et øyeblikk.
Fikk du beskjeden min? Ja. Jeg spør dem.
Hør nå etter.
Ok, vi har... Et øyeblikk. Hallo? Ja.
886. Jeg gir beskjed. Mange takk.
Ok. Nå skal dere høre.
-Genserne byr 886. -Du hadde rett.
De prøver å toppe de høye budene.
Den første telefonen var fra Hundedamene.
De vil vite hvilket beløp som kan stoppe budkrigen.
-Tja... -Be dem komme med sitt beste bud.
De med det høyeste budet får den. Sånn fungerer det.
Lily Portmans. Et øyeblikk. Jeg holder dere orientert.
Ha mobiltelefonen på dere. Lily Portman. Hva kan jeg hjelpe deg med?
-Jeg kommer til å savne dette. -Hvorfor flytter vi da?
-Ok. Hallo? -Det er doktor Kramer.
Dorothy er ved bevissthet, og hun drikker vann.
Men hun beveger ikke beina ennå.
-Kan vi komme i morgen? -Ja, i morgen tidlig.
Fantastisk. Mange takk.
Hun gir ikke opp så lett.
Hun er jo jenta vår.
-Hun er nok redd. -Ja.
Hun vet ikke hvor hun er. Hun vet ikke hvor hun skal.
-Som oss. -Ja. Som oss.
May sa at de har Jackson med seg. Han er hjemme fra Hawaii.
-Å nei. -Han er en hyggelig gutt.
Gutt? Han er en 49-årig mann som bor hos foreldrene sine. Og av dem.
-Greit nok. Han har det vanskelig. -Det har vi alle.
Kanskje du bør snakke med Larry om maleriene dine.
-Mener du rotet mitt? -Nei.
Når vi flytter, må det skje noe med dem.
-Ingen vil ha dem. -Hva?
-Ingen vil ha... -Det vet du da ikke.
-Jeg skal kaste dem. -Det er ditt livsverk. Ærlig talt!
Du forandrer deg aldri.
Larry landet klokken sju. Dere kan møtes før middagen.
Han har gode forbindelser.
Anmeldelsene hans når langt.
-Hvor skal du? -Hjem.
Kom nå her. Du er kunstneren. Folk forventer at du er der.
-Ingen bryr seg om arbeidet mitt. -Det gjør jeg.
-Fordi du må. -Nei, det må jeg ikke.
Det er sikkert tomt. Arbeidet mitt er kjedelig og uoriginalt.
Ifølge én enkelt anmelder. Ikke vær så barnslig.
-Skal du reagere sånn hver gang? -Alle er likeglade.
-Larry er ikke likeglad. -Han er en venn.
Han stiller det ut fordi han regner med å tjene penger.
Slutt å klage og vær glad for at du har Larry.
Det var May som kjøpte galleriet til ham.
Du kunne også ha giftet deg med en rik jente.
Kanskje. Men hva skjedde?
Jeg forelsket meg i en jente fra Brooklyn.
Du har rett. Det er helt tomt.
-Alex Carver! -Hei, Larry.
-Hvordan går arbeidet? -Han skriver en bok for noen.
-Det er en selvhjelpsbok. -Som han hjelper med å skrive?
Det er betalt arbeid. Det er det viktigste.
-Hvordan gikk Dorothys operasjon? -Hun beveger ikke beina.
-Ikke si det. -Slapp nå av.
-Du bekymret deg ikke slik for far. -Hun er mer glad i hunden.
-Bordet er klart. -Kom.
-Vi hadde visning i dag. -Kom det virkelig noen?
-De kom i hopetall. -Et liten hopetall.
-Skal vi fortelle dem det? -Ja.
Jackson blir min nye partner i galleriet.
Fishman og sønn. Partnere. 50-50.
-Fantastisk. -Takk.
Jackson ser tingene med yngre øyne.
Vi snakket om utstillingen din i dag. Du kan fortelle ham det.
-Vi elsker tingene dine, Alex. -Det gjør alle.
Du har gjort det bra i 30-35 år.
-Men... -For tiden selger du ikke så godt.
Markedet favoriserer de unge for tiden.
Portretter står ikke høyt på ønskelisten.
De kommer nok tilbake.
Men akkurat nå selger de ikke som tidligere.
Og du ønsker jo å selge tingene dine.
Unnskyld, Jackson. Snakker vi om kunst eller ting?
Skyt nå ikke budbringeren.
Kunstnere maler jo ikke for å tilfredsstille markedet.
Kunstnere maler for å tilfredsstille seg selv.
Hvis du skal drive et galleri, bør du vite det.
Slapp av, Ruth. Jackson driver en forretning.
Akkurat. Et galleri er en forretning.
Jeg forstår. Du sier at Alex bør male-
-det folk vil ha ham til å male.
Når du har en potensiell kunde,-
-kan dere sammen besøke kundens leilighet.
Så kan dere se hvor han vil henge maleriet.
Så kan dere ta fargeprøver av veggen. Det blir moro.
-Det var ikke det jeg mente. -Jackson. Ruth tuller bare.
-Nei, det gjør hun ikke. -Nei, det gjør jeg ikke.
Det gjør jeg ikke.
Du var tøff med Jackson.
Han må venne seg til å jobbe med kunstnere.
Som Lily vil han bare bli kvitt oss.
Så må vi fortelle dem at vi ikke skal noen steder.
Jeg vil ikke bo i Florida og spille shuffleboard.
Eller bo ved en åndssvak golfbane langt vekk fra alt.
Vi skal ikke bo i Florida.
Hvor da? Vi vil jo helst ikke våkne på gaten.
Det er ingen som vil bo på gaten. Hvorfor er du så melodramatisk?
Vi må ikke overlate vår skjebne til andre.
Så la oss ta skjebnen i egne hender.
Vi har jo alltid gjort det vi hadde lyst til.
Vi ble gift mens det var ulovlig i 30 stater.
Og folk stirret på oss i de andre 20 statene.
Hvor vanskelig kan det være å finne en leilighet i forhold til det?
Vi kjøper en avis og begynner å lete.
Hva ler du av? Hvorfor ler du av meg?
Du minner meg om jenta med brillene som jeg malte for lenge siden.
Nå, men du får meg ikke til å kaste klærne så lett lenger.
Her er det.
Vent litt.
-Hva sier du? -Nei, se her.
-Hvor? -Her. Det står...
Hva med den på Franklin Street?
-"Hyggelig". Hva betyr det? -At den er liten.
-Hva med denne? -Her. Denne ligger i Brooklyn.
"To rom, masse plass og lys. Sjarmerende gammeldags." Perfekt.
Det er vår annonse, Alex.
Da kan vi sikkert få en god pris.
-Hva sa far? -Han er noe i tvil.
Han synes du er for ung.
Jeg er eldre enn du var da dere ble gift.
Hva synes du om at jeg vil gifte meg med Alex?
-Jeg har ingen mening. -Selvfølgelig har du det.
-Jeg er tilfreds. -Tilfreds med at jeg skal gifte meg?
Hva er det du vil?
Du skal være tilfreds med isen.
Du skal være tilfreds med brusen.
Men som min mor skal du være henrykt over at jeg skal gifte meg.
-Du skal være glad på mine vegne. -Jeg prøver.
-Det blir bare et vanskelig ekteskap. -Er ikke alle ekteskap det?
-Det er så mange fordommer... -Er det virkelig det, Sarah?
Takk for opplysningen.
-Tenk på barna deres. -Tenk på dine barn.
Unnskyld.
Far skal ikke be meg velge mellom familien og Alex,-
-for i så fall har jeg allerede tatt mitt valg.
Og skjønt det virker rart...
Hva med denne? "Lys hjørneleilighet med to soverom,-
-innebygde reoler og vindusbenk i solveggen."
-Hvor ligger den? -På hjørnet av 73rd og First.
Kan vi bo på Manhattan?
Det kunne være moro. Så er vi nær Larry og May.
-Hva koster den? -Mye. 1 100 000 dollar.
-Det har vi ikke råd til. -Det skader jo ikke å kikke.
Hun kjenner oss. Hei sann.
Hun har ikke vært på beina, men hun er glad for å se dere.
-Selvfølgelig er hun det. -Se på bandasjene.
-Får jeg røre henne? -Selvfølgelig.
-Du er så god. -Hold ut, min venn.
-Flink bisk. -Hold ut.
-Hun kommer til å gå igjen. -Hun er en fighter som du.
Som oss.
Hva betyr halvannet værelse? Har det køyeseng?
Da sover du øverst. Ok, her er det.
Det så bedre ut i avisen.
-Vi kaster bort tiden. -La oss nå bare se den.
-Den er åpen. -Ok.
-4C. -Er du sikker?
-Det sto det på skiltet. -Ok.
Det er... Ok, jeg kommer.
La oss se.
Glem det.
La meg se.
-Det er deg igjen. -Jeg er redd for det.
-Den er ikke så hyggelig som deres. -Nei.
-Hvor er moren din? -Hun ligger jo på senga.
-Hvordan har hunden din det? -Hun overlevde operasjonen.
-Men hun beveger ikke beina. -Det vil hun nok snart.
-Tror du det? -Ja. Jeg vet slikt.
-Jeg skal hente mamma. -Denne gangen i en drosje.
Logan Crawford reporterer fra den forlatte drosjen.
-Hva skjer? -Pamir har kapret en drosje.
-Når? -I morges.
Vi står under motorveien. Sjåføren forteller-
-at Mr Pamir spurte: "Hva gjør politiet?"
Han spurte også om familien sin og ba en bønn.
La oss ta de 885 som Blå Tights har budt.
Det er dem! De er ikke interessert i vår leilighet lenger.
Det vet du ikke. De vil bare være sikre.
Nå blir jeg urolig.
-Skal vi se den? -Ikke hvis den minner om den siste.
-Du må ikke miste motet. -Det var verre enn jeg trodde.
Den ligger i nabolaget. Lys med to soverom.
-Den ligger nok i kjelleren. -Ja, helt sikkert.
Ok. Det er visst her.
Det ser hyggelig ut, og den er i niende.
Vi har aldri bodd så høyt.
Hva var det... Det sto Vincent, ikke sant?
-Det er visst riktig. -Kom nå.
Her er beskrivelsen.
Denne er mye bedre.
Sa jeg ikke det? Jeg elsker entreen.
Og hva med lyset? Solen skinner ikke en gang i dag.
Jeg finner noe vann og tar pillen min.
Pokker.
Her.
Hei på deg. Hvorfor er de så vanskelige å åpne?
-Den har barnesikring. -Selvfølgelig.
-Liker du leiligheten? -Det er den beste så langt.
-Men den slår ikke deres. -Det er det ingen som gjør.
-Jeg håper at dere finner et fint sted. -Det gjør jeg også.
Og da skal jeg invitere deg på besøk. Hva sier du til det?
Tøft.
Jeg elsker stedet. Det gjør jeg altså.
Du må se noe.
Se bare her. Se!
Ja. Jeg snakker med megleren.
Ok. Jeg gjør det.
Ingen steder har en utsikt som hjemme.
Men kanskje har Ruth og jeg sett nok.
Utsikter er for unge mennesker som fremdeles ser fremover.
-Vi snakkes. -Der er hun.
Min mann og jeg er veldig interessert.
-Det er en populær bolig. -Ja, det ser vi.
La meg være ærlig. Har dere råd til det?
Dere får jo aldri et lån over 30 år.
-Vi trenger ikke å låne. -Så legg inn et bud.
Men eierne tar bare imot bud til klokken 15.
Dere har to timer til å gi et bud. Så tar de en avgjørelse.
Ok. Takk. Mange takk.
Forresten... Mange legger ved en personlig beskjed med budet.
Hva slags beskjed?
Noe som kan overbevise selgeren hvis det er to like bud.
Dere må ikke være redde for å snakke til hjertet.
Hun snakket til oss som om vi ikke vet noe.
Vi har nok mer penger i banken enn de unge, ambisiøse kjøperne.
Men hva syntes du om den?
-Jeg likte den godt. -Så la oss by på den.
-Vi har ikke solgt vår egen. -Det gjør vi snart.
De er klare til å se på alle bud før klokka tre.
Hvorfor ser du sånn på meg? Et hvilket som helst bud.
Det er en flott leilighet. Det er masse lys.
Det er heis og mer plass. Den er nymalt.
-Kom igjen, skatt. Kom igjen. -Det høres ut som om du vil ha den.
-Da spør vi en ny lege. -Han sier bare det samme.
-Kanskje ikke. -Selvfølgelig gjør han det.
Det er det mest naturlige i verden, men jeg kan bare ikke.
Moren min. Søstrene mine. De spytter dem ut på samlebånd.
Vi trenger ikke barn.
Ingen trenger barn, Alex. Folk vil gjerne ha dem.
Jeg vil ha dem. Det vil du også.
Faen!
Pokker! Jeg er en kjempestor fiasko.
Du er ikke en fiasko.
Jeg har skuffet deg.
-Du har aldri skuffet meg. -Jeg kan se det på deg.
Hold nå opp. Dine klasserom er fulle av dine barn.
-Det er ikke det samme. -Så er jeg barnet ditt.
-Du sier alltid at jeg er barnslig. -Det er du også.
-Du liker den virkelig. -Ja. Det gjør du også.
Vi finner jo aldri en leilighet som den vi har.
Og vi finner ikke noe bedre.
Det er jo bare et bud. Vi forplikter oss ikke.
Vi finner jo aldri... De aksepterer det likevel ikke.
Ok, så la oss gjøre det. Skal vi ringe til Lily?
Nei. Du sa jo at vi kan klare det selv.
Men vi bør tenke oss om. Hva skal vi by?
Ikke så lavt at vi er sjanseløse.
Men ikke så høyt at vi ikke har råd.
Det ville være meningsløst. Jeg tenker 900 000.
-Det er for lavt. 910. -Tror du?
-910? -Nei, 920.
-Det er for mye. -Vil du ikke ha leiligheten?
-Jo, jeg vil ha den. -920.
Nei, 925. Det ser flottere ut.
Hør på deg. Du er plutselig blitt auksjonarius.
-Hører jeg 930? -Ja, 930. Det er enda bedre.
Det er jo bare penger.
Det er vanskelig å skrive når jeg ikke kjenner dem.
Skriv at jeg er senil og vil bo ved zoologisk hage.
Vi kan donere en benk med deres navn på.
Bare skriv at vi elsker leiligheten.
Debbie Hoffman, som påsto at Pamir stjal fra kassen,-
-siktes for tyveri og falsk vitneforklaring.
-Hun hadde selv tatt pengene. -Jeg visste det.
-Alex? Vi har fått leiligheten! -Hva? Allerede?
Er det ikke fantastisk? Vi må komme med sjekken nå.
-Nå? -Det var det de sa.
Jeg vet ikke. Vi bør heller vente.
Vi kan ikke gi bort penger midt i alt det her.
Vi vil miste leiligheten. Hva skal jeg si til megleren?
Bare si... Si at vi ikke kan komme.
-Så tar de et annet bud. -Det gjør de ikke.
-Ikke ta den. -Jeg har nettopp lagt igjen en beskjed.
Hvis selgerne ikke hører fra dere, tar de imot nye bud.
-De tar imot nye bud. -Hun bløffer.
Nei, vi er de eneste som bløffer. Vi må ikke gi oss nå.
Det er ikke noen som skal presse oss.
Ingen presser oss til noe.
Ta skjebnen i din egen hånd, sa du.
Se på meg. I går klaget du over-
-at du ble behandlet dårlig og ville ende på gaten.
Til slutt besluttet vi å ta saken i våre egne hender.
Vi har sett på et par steder. Vi legger inn et bud på et bra sted,-
-og så får vi det faktisk. Og så vil du trekke deg?
Det er sånn vi tar saken i egne hender.
-Det er mye penger. -Det vet jeg.
Men hvis vi gir oss, ligner vi to gamle tosker.
Er det noen hjemme?
Herregud. Alle er blitt helt gale der ute.
Kan de ikke bare finne ham?
Fint. Nå skal dere høre.
Blå Tights har gitt et solid bud på 885.
Men Hundedamene har ringt.
De kommer innom om litt med et motbud.
De foretrekker å gi det i egen person for å gjøre...
Hva er i veien? Hva har skjedd?
-Vi så en leilighet i morges. -Hva mener du?
Det var visning, og vi liker den veldig godt.
I dag? Hvorfor ringte dere ikke til meg først?
Vi trenger vel ikke å be om tillatelse?
Nei, men jeg har jo også leiligheter til salg.
Jeg har bunker med leiligheter, og jeg har slitt. Hvorfor ringte dere ikke?
-Jeg beklager så mye, Lily. -Det var min idé.
En leilighet er kanskje ikke det beste valget for dere.
Vent nå litt. Vi bestemmer selv hvor vi vil bo.
Greit nok. Hvor ligger det?
-På Manhattan. -På hjørnet av 73rd og First.
-Og hva koster den? -1 100 000.
-Vi har lagt inn et bud. -Og de har akseptert.
-Hva bød dere? -930.
-Sa de ja? -Ja.
-Ikke dårlig. -Så vi er altså ikke så dumme?
Ok. La oss tenke oss om.
Ingen kjøper en leilighet før de har solgt sin egen.
Særlig ikke med problemene utenfor. Hvem er megleren?
Jeg har visittkortet hennes. Vent.
En kvinne eller...
-Miriam. Miriam. -Carswell?
Hun spiser dere til frokost! Hva sa hun?
-De vil ha depositumet. -Med en gang.
-Hva sa dere? -Vi har ikke ringt tilbake.
-Vi vil gjerne ha leiligheten. -Da må dere selge denne i en fart.
La meg tenke meg om. Jeg ringer til Miriam og ordner det.
-Hun er helt fra seg. -Hvorfor kan hun ikke snakke her.
-Bare vi ikke har skuffet henne. -De skal ikke gjøre avtaler.
Vi kjenner ikke prosedyren. Vi falt bare for en leilighet.
Jeg fortalte Miriam at dere mener det, men trenger en lur. Dere er jo gamle.
Jeg lovte at vi skulle være der klokken 17 med depositumet.
Hva er klokka nå?
Den er halv fire. Hundedamene er her snart.
Vent nå litt. Går det ikke litt fort?
Det er jo dere som vil kjøpe en ny leilighet.
Det er sånn det fungerer. Hvis dere nøler, mister dere den.
Jeg fortalte Miriam at jeg sendte dere bort dit.
Så hvis dere støtter meg, får jeg en bit av provisjonen.
Det høres rimelig ut.
Si ifra når dere får Hundedamenes bud.
Det må være minst 950. Først da lykkes vi.
9-5-0. Ellers går det til helvete.
Du store... Hun snakker altfor mye.
Myndighetene har kommet et skritt nærmere Pamir.
Politiet har overvåkningsbilder som viser en bekymret Pamir...
-Dørklokken. -Det vet jeg. Flytt deg.
Håper det er greit at vi kommer, men vi tok med Harold i parken.
-Vi har et bud. -Vil dere ha noe å drikke?
-Vi vil ikke trenge oss på. -Gi dem nå bare budet.
-Det er vårt maksimum. -Hvordan går det med hunden?
Det kan fremdeles gå begge veier.
Harold har det heller ikke så bra.
-På hundeskolen. -Han har lærevansker.
Vi har også et brev, i tilfelle det er flere bud.
Harold. Unnskyld.
-Takk. -Harold, ta deg sammen.
Du skal ikke åpne brevet før du har sett budet.
-Vent med å lese det. -Kan ikke du åpne det?
Hallo? Hei, Lily. Ja.
De tilbyr 950.
-Ok. Det høres bra ut. -950?
Det er fint. Ha det.
Ringer Lily til dem?
Hun ringer først til de andre så de kan komme med et motbud.
Ja?
Hva? Nei. De kan beholde sine tusen dollar.
Et øyeblikk.
-Hva har skjedd? -Genserne byr 951.
Men doktor Gilbert mailer et motbud.
-Hvem er doktor Gilbert? -Blå Tights.
Hold meg orientert. Vi må være der om en halv time.
-Sjekker du e-posten? -Ja. Jeg kan å bruke internett.
"Min partner og jeg flyttet til New York for et par år siden."
"Som dere sikkert vet, har det ikke vært lett for oss."
"Vi har forsøkt å adoptere, og nå får vi endelig en datter."
"En liten jente fra India."
"Din manns atelier ville være et perfekt barneværelse."
"Vi håper dere vil la oss flytte inn i deres vakre hjem."
-Ruth... -La meg.
Det er helt i orden. Jeg klarer det.
-Blå Tights har lagt inn et bud. -Hvor mye?
-960. -Det høres bra ut.
-Jeg vet ikke helt. -Er du skuffet?
Det er bare... Jeg leste Hundedamenes brev.
De bør nesten ha sjansen til å få komme med et nytt bud.
Hun sa at det var deres siste bud.
-Jeg sa du ikke skulle lese det. -De skal adoptere en jente.
Hun tilbyr 10 000 mer.
Har vi lyst til at hun skal bo her? Jeg spør bare.
Det er 10 000. Vi kaster om oss med tall.
850. 900. 950. Vi er ikke rike.
-Vi må holde beina på jorda. -Det vet jeg godt.
-Jeg skulle ønske de kunne få den. -Jeg har også mange ønsker.
Jeg ville gi leiligheten til dem alle.
Til damen i senga og datteren hennes.
Jeg skulle ønske jeg kunne løpe opp og ned trappene-
-resten av livet.
Jeg tar den.
Hallo?
Ja. Det er dyrlegen.
-Hva? -Er det sant?
Er det sant?
Hun er på beina. Dorothy er på beina igjen!
Jeg visste det. Gi meg fem.
Når de får sjekken, har det skjedd. Så er alt forandret.
-På en god måte. -Nå får vi se.
Her er det.
-Hvem er det? -Vi har et depositum.
-Hallo? -Er det rette leilighet?
-Ja. Hallo? -Vi vil kjøpe leiligheten.
Vi skal møte megleren deres. Hun ba oss komme hit.
Megleren deres er ikke her ennå. Dere kan vente utenfor.
Jeg ringer til Lily. Så uforskammet hun er.
Bra.
Det var altså... Jeg ringer til Lily.
Lily!
Så er det showtime.
Jeg vil heller vente.
-Hvem pokker er det? -Megleren deres. Jeg sa klokka fem.
Jeg kommer.
De har kastet bort tiden, men nå har de det travelt.
-Hei. -Hvordan kom dere inn?
-Herren med hunden. -Kom inn.
-Takk. -Det er Mrs og Mr Carver.
Jeg heter Lily Portman. God dag.
Jeg må snakke med min kone.
Selvfølgelig. La oss gå inn dit.
Vi trenger ikke å si ja.
Ok. La oss komme i gang.
Hei, Miriam. Vi har en sjekk.
-Kan vi nekte? -Hvorfor gjøre det?
Kanskje vi vil åpne budrunden igjen. Så vi kan få et bedre bud.
-De har holdt oss som gisler. -Det har vi ikke.
Ok, slapp nå av.
Det er det høyeste budet. Særlig med problemene utenfor.
Hvis dere ikke tar imot sjekken, kan det gå til retten.
Barna deres går på college før saken blir avgjort.
-Ta imot den jævla sjekken. -Denne veien.
-Vet de hva de gjør? -Selvfølgelig vet vi det.
-Hvem skal den skrives ut til? -Stephen Vincent.
-Med ph eller v? -Ph!
Nå skjer det noe.
-Det er terrorsaken. -Hva skjer?
De har visst funnet ham.
...den mistenkte i terrorsaken, Abdul Pamir... Der har vi ham.
-Det er ham. -Han har hendene i været.
Han overgir seg. Politiet sender inn en hund-
-som kan lukte om han har en bombe på seg.
-Han virker rolig. -Han kan fremdeles ha en bombe.
Hunden går igjen, så det er ingen bombe.
-Han skal bare bak lås og slå. -Er det et hvitt flagg?
-Det var da bra. -Bur ham inne.
Politiet har utført oppgaven og pågrepet mannen.
-Skyt jævelen. -Rett i ballene.
Han er jo bare en gutt.
-Hva hadde du forventet? -Kanskje et uhyre.
Hva har han gjort?
-Den narren har kostet meg 50 000. -Hold nå opp.
-Terroristen er pågrepet. -Er det ikke tidlig å dømme ham?
-Det er bare en stakkars gutt. -Vi burde ha ventet.
Dere er altså forpliktet til å ta imot budet.
-Skriv nå bare under. -Skriv under her.
Jeg skriver ikke under.
-Alex... Går det bra? -Hva mener du?
-Jeg skriver ikke under. -Gi deg.
-Vi vil ikke ha leiligheten deres. -Hva gjør du?
Jeg setter en stopper for det sirkuset. Vi er blitt trukket rundt i hele dag.
Og så ender vi opp med å bli beskyldt for alt mulig.
-La ham snakke ferdig. -Vi vil ikke ha leiligheten deres.
Legg den ut på markedet igjen. Jeg håper dere får en milliard.
Når én dør lukker seg, åpner en annen.
Alex? Vent nå litt.
-Jeg vil ut herfra. -Du kan ikke bare storme ut.
Du har rett.
Unnskyld. Unnskyld, Ruth.
Men da jeg så den ungen mannen sitte på kne,-
-innså jeg at vi har oppført oss som alle andre i dag.
Vi har hisset oss opp uten grunn.
Hvorfor må vi flytte? Har vi ikke skapt et godt liv?
Jeg ville bare hjelpe deg. Jeg ville ikke såre deg.
Du blir sikkert hundre år. Det håper jeg.
Jeg vil ikke leve uten deg. Og jeg er likeglad.
Jeg er likeglad om vi bor i Brooklyn eller flytter til Moskva.
Jeg vil bare det beste for deg.
Og oss.
La oss dra hjem.
Jeg elsker deg, din toskete, gamle mann.
Det kan vise seg å bli en fordel. Jeg har mange andre leiligheter.
Heldigvis sa dere ikke ja til noen av budene.
Prisene stiger nå som den idioten ikke er på frifot.
Vi kan sikte etter en million.
-Nei, Lily. -Er det for mye? For lite?
Vi selger ikke, Lily.
Jeg kan skaffe enda bedre bud. Dere kan ikke gi dere nå.
Lily, vi kan gjøre akkurat hva vi vil.
Men...
-Det er riktig å selge. -For deg.
-Dere er bare redde. -Nei, vi gjør det rette.
-Vi trenger ikke å selge nå. -Vent nå litt.
Dere kan ikke bo i den leiligheten til evig tid.
Vi kan ikke bo noen steder til evig tid.
Er dere blitt gale? Hva med alt jeg har gjort, Ruth?
Det er ikke mer å si.
Du er en gal, gammel mann, som ikke skjønner noe.
Sånn får du ikke snakke til ham.
Og du er ikke noe bedre. Dere kan dra til helvete!
Vi blir nok ikke invitert til Thanksgiving i år.
Du kan liker ikke stuffingen hennes.
Det tok litt tid før Dorothy var frisk igjen.
Men da vinteren kom, var vi tilbake i de gamle rutinene.
Jeg har deg.
Jeg trodde nok det var dere.
-Hva gjør du? -Hva ser det ut som?
-Har du malt veggen også? -Morsomt.
-Har han ikke gitt deg mat? -Jo.
Hun er ikke enig.
Enten tuller hun, eller så lyver hun. Hvordan går det?
-Det går framover. -Får jeg se?
Jeg visste ikke at det var så tungt å male.
-Beklager. -Tull med deg.
-Hva synes du? -Det ser flott ut.
Det er bedre enn gråfargen din.
Takk.
Hvorfor maler du fremdeles den gamle dama?
Hvilken gamle dame?
Godt svar. Se på det...
De dagene var som en tur med en berg-og-dal-bane.
Og som vanlig endte vi der vi begynte.
Men vi ble minnet om hvem vi er og hva vi har.
Det var verdt det bare for det. Kanskje selger vi en dag.
Slippe å klatre i trappene. Men foreløpig klarer vi oss.
Det viktigste er at det førte oss tilbake.
Tilbake til fornuften. Og til vårt hjem.
Tekster: Tina Shortland